Ádám születése
Hétfőn szokásosan éjfél felé terveztük a lefekvést (kései fekvők – kései kelők vagyunk). Ahogy letettem magam az ágyba és a jobb oldalamra fordultam, úgy éreztem, hogy Ádám feje nagyon nyom lent (egész nap tombolt bennem a kicsi, úgyhogy ez nem volt új), majd elkezdett csordogálni a magzatvíz a lábaim között. Az órára néztem: háromnegyed 12 volt. Szóltam a férjemnek, hogy itt a nagy pillanat, közben aggodalmaskodva figyeltem, hogy mennyire erősen folyik a víz (mert valahol azt olvastam, hogyha zubog, az nem jó, mert előresodorhatja a köldökzsinórt, ami így a baba feje elé kerül). Emiatt aztán csak topogtam egyhelyben, nem mertem elindulni a fürdő felé. Végül megnyugodtam, mert jobbára csak csordogált a víz. Őszintén szólva nem idegesek lettünk, inkább izgatottak, amit a kocsiban már inkább eufóriának volt nevezhető: megyünk (végre) szülni!!! Részemről végiglocsogtam az utat, férjem pedig szokásos óvatosságát tovább fokozva vezetett be a kórházig. Kb. éjjel egyre értünk be. Azon viccelődtem, hogy Ádám napra pontosan 40 hétre fog megszületni (szerdára voltam kiírva vele, de félidő előtt fogant). A kis precíz tündérbogár.
A kocsiban még nem voltak fájásaim. A szülészeten az ügyeletes szülésznőt és doktornőt találtuk, az utóbbi megvizsgált, ami elég kellemetlen volt, feltehetően azért, mert még a baba feje igen magasan volt, és a méhszáj is csak 1 cm-re nyílt ki. Utána NST-re tettek minket az egyik szobában. Ott, bevallom, elsírtam magam, mert olyan jó lett volna, ha már eleve ismerős arcok közé megyek be a kórházba (szülésznőm + dokim). El sem mertem/tudtam képzelni, hogy vadidegeneknél szüljek…
Az NST után azt mondták, hogy a baba oké, de rendszertelenek a fájásaim, ezért reggel 6-kor majd kapok oxitocint. Ettől kicsit megijedtem, mert attól féltem, hogy a fájások erejét nagyon fel fogja erősíteni. Megkaptuk a szobát, egy kétágyas alapítványiba mentem (ez utólag nézve nagy szerencse volt, a szobatársnőmmel rengeteget beszélgettünk, pl. a vajúdás első részében is, és figyelt a babára, ha kellett). Szegény férjem visszament a kocsiba és ott aludt egy kicsit (ezt csak utólag tudtam meg). A „jóslónak” titulált fájásaimat elkezdtem mérni: 5-6 percesek és erősek voltak – ennyit a rendszertelenségről. Utólag nagyon bánom, hogy a férjem nélkül kellett végigvajúdnom reggel 6-ig azt a röpke 4-5 órát (egy barátnőmmel pontosan ugyanez történt egyébként: a jóslónak mondott fájásai nem jóslók voltak…). Szerencsére a szobatársnőm – aki, szegény, felébredt, részint mert megérkeztünk, részint mert a fájások alatt hangosan szedtem a levegőt – beszélgetett velem, és ez kis időre elterelte a figyelmemet a vajúdásról.
6-kor visszaevickéltünk a férjemmel a szülőszobára, ahol azt mondták, hogy 7-re úgyis jön a szülésznőm, akkor addig nem oxitocinozunk, várjuk meg. Ennek végre örülni tudtam.
A szülésznőm megérkeztére 4 perces, erősebb fájásaim lettek, tágulni viszont semmit nem tágultam az előbbi 6 óra alatt, így megkaptam az oxitocint és az infúziót. Az oxitocin hatását tekintve nem tévedtem: 3 perces és nagy fájásokat csinált. Viszont 2 óra alatt 6-7 cm-esre tágultam tőle. S bár korábban eldöntöttem, hogy ha csak lehet, nem kérek EDA-t, mire az orvosom úgy fél 9 tájt megérkezett, a fél karomat (vagy bármi mást) odaadtam volna érte. Addigra már nagyon fáradtnak éreztem magam, és úgy gondoltam, hogyha a fájások még sűrűbbek és erősebbek lesznek, nem fogok tudni kitartani, hiszen hol van még a vége, a tolófájások és a többi… Meg aztán nagyon aggódtunk a baba miatt, a topikban már sokszor említett méretproblémák nem kecsegtettek egyszerű szüléssel.
Az EDA után a korábbiakhoz képest szó szerint mennyeien éreztem magam, volt benne valami hangulatfokozó is… Érdekes, hogy nem szüntette meg a fájásokat, mint hittem volna, de azok rövidek és kevésbé fájdalmasak lettek, meg valahogy másként is festettek. Így telt el 4–5 óra (újabb és újabb EDA-adagokat kapva), csak lassan tágultam, órákig maradt a 8–9 cm. Végül eltűnt a méhszáj, de én 8–9 cm-nél is vagy 3 órán keresztül tolófájásokat éreztem (ám hiába, mivel nem volt még mód kitolni Ádámot). 
Szerencsére a baba szívhangja végig tökéletes volt, és nagyon-nagyon segített ő is, fúrta magát kifelé. 
A kitolás már nem tartott sokáig (bár egy próbálkozás után rosszul lettem, így vártunk még egy kicsit), de vagy féltucat ember állt körülöttem: férjem mellett a dokim, a szülésznőm, a csecsemősnővér, és még egy orvos, aki a babát fogadta alulról, a dokim Ádámot nyomta ki a hasamból (ez nem fájt, és örülök, hogy ő és úgy csinálta, ahogy). Ádám a harmadik kitolásra kijött; lelkileg rengeteget segített az elhangzó „jön, mint a gyorsvonat” megjegyzés is. Az utolsó kitolás rettenetesen fájt, mert a baba már az út legvégén volt. Férjem kezét már nemcsak szorongattam, de kapartam is, szegény azóta is őrzi a nyomokat. Leírhatatlan érzés, amikor a baba kicsusszant belőlem, közben fél füllel hallottam, hogy „kezek kint vannak” – erre nagyon megkönnyebbültem, mert féltettem a baba vállait és kulcscsontját (ilyen méretnél ezek el is törhetnek szülés közben). Aztán azon csodálkoztam, hogy milyen hosszú baba és milyen sokáig csusszan ki. 
Rögtön a mellemre tették, lila volt és gyönyörű. Ez az a pillanat, amiért megéri szülni újból és újból…
Elkezdtem feljebb húzni magamon, de szóltak, hogy óvatosan, mert annyira nem hosszú a köldökzsinór (valóban nem, ezt éreztem is a másik végén ;-)). Szegény kicsimnek leszívták az orrát, majd pár perc után elvitték letörölgetni.
A többi már – ha nem is gyorsan –, de könnyebben ment: megszültem a méhlepényt, majd a dokim összevarrt. Őszinte leszek: bár nem számoltam, de legalább száz öltést kaptam, szakadtam is-vágtak is. A gátvarrás azonban nagyon jó lehet, mert már harmadnap alig éreztem (mondták is többen, hogy milyen jól sétálgatok a gátsebemhez képest). 
Azóta is úgy érzem, hogy életem legnagyobb élménye Ádám születése volt, semmiért nem adnám. 
És remélem, hogy még jó párszor átélhetem újból a szülés örömét (de KIZÁRÓLAG ennél a dokinál és szülésznőnél, ha lehet)!