HAJÓSI NORTON SZÜLETÉSE

2008. március 7-én, pénteken hajnali fél 3-kor a szokásos hajnali "pisilni kell" érzés egy nagyon enyhe görcs kíséretében érkezett. Éreztem, hogy valami mintha a hüvelyemből is jönne, a papírt pedig sötétebbnek láttam. A lámpát felkapcsoltam, a wc papíron világos-véres, csúszós, nyálkás csík díszlett. A nyákdugó! Első pillanatban nagyon megörültem neki, mert annyira kiváncsi voltam, milyen is ez, és Gordonnal nem találkoztam vele. A második gondolatom az volt, hogy de jó, hamarosan történik valami! A harmadik gondolatom a "véglegesség", vagyis lehet, hogy elindult a várva várt szülés, amitől a korábbi felkészültség-érzésem ellenére pánikszerűen izgatott lettem. Rögtön felhívtam apát "Képzeld, elkezdtem vérezni, úgyhogy bármelyik pillanatban elindulhat a szülés. Egyelőre semmi, de légyszi legyél elérhető." Nem úgy tűnt, aki felfogja...
Ezt követően 2 órán keresztül rendszertelen, enyhe, de erősödő göcsök jöttek, 5-15 percenként. Értesítettem kis csapatunk további tagjait, Nanót és Nikit is, hogy valami elkezdődött, de ebből még bármi is lehet. Nanó alig tudta leplezni izgalmát és irántam érzett aggodalmát. Szándékosan felkeltem, hogy ha lehet, erősödjenek az összehúzódások. Közben hazaért apa is, aki megjegyezte, hogy megérzése szerint nem most szülünk. Látván az éjszakai műszakból hazaérve fáradtságát, kissé alábbhagyott a lelkesedésem és bíztam benne, hogy igaza lesz.... Fél5-5 körül az összehúzódások ereje és gyakorisága csökkenni kezdett, ekkor visszafeküdtem pihenni, tudván, hogy hamarosan szükségem lesz rá, hogy kipihent legyek. A reggelt és a délelőttöt is pihenéssel, szundikálással töltöttem. Érdekes volt, hogy ezt egyrészt tudatosan így tettem, másrészt ólmos álmosság ült rajtam. Sejtettem, hogy a szervezetem készülődik. A délelőtt folyamán Norton is csendesebb volt, pedig előző este az ilyenkor megszokotthoz képest fokozottan aktív volt a pocakomban, sokat helyezkedett és feszegette lefelé magát. Most alig mocorgott, bár a hajnali összehúzódások óta a buksijától tompán "sajgott" a méhszájamnál, ezért gondoltam, hogy elkezdett nyílni a belső méhszájam is,  Délre az érdi rendelőbe volt időpontom ctg-re, ahova apa vitt el, ekkor egyedül autóba ülni már nem mertem. Bár érezhető méhösszehúzódásaim nem voltak, de a méhem "alaptónusát" magasabbnak éreztem. Ezt az érzést a ctg vizsgálat nem igazolta, tulajdonképpen semmiféle komolyabb méhtevékenységet nem jelzett, viszont a kicsi szívfrekvenciája mindenféle rázogatás, ébresztegetés ellenére sem mozdult ki a 129-131-es nagyon szűk tartományból. Egyúttal a védőnő magas, 150/95-ös vérnyomást mért, a szedett vérnyomás-csökkentő gyógyszer ellenére. Az orvosi vizsgálat szerint a belső méhszájam is kinyílt 1 ujjnyira, a méhszáj kissé megrövidült, a külső továbbra is az eddigi 1 ujjnyi volt, de nagyon magasan, hátul helyezkedett el. A vizsgálat közben távozott a nyákdugóm maradéka is. Az orvos a ctg lelet és a vérnyomás miatt azonnali kórházi felvételt javasolt. Korrektul elmondta, hogy milyen veszélyhelyzet alakulhat ki, és tájékoztatott, hogy semmiképpen ne engedjem, hogy egy esetleges jobb lelettel hazaküldjenek. Ismervén magamat, hogy hajlamos lennék rá, kértem, mondja el ugyanezt Petinek is, így nem marad majd lehetőségem "mégsem ottmaradni"... Nagyon elkeseredtem a több napos kórházi tartózkodás lehetősége miatt, már előre hiányzott a nagyfiam, és valahogy nem így képzeltem el ezt az egészet! Miközben "utolsó vacsoraként" palacsintát vettünk a rendelővel szemközti kifőzdében, szorgalmasan szerveztük a teendőket. Anyunak halaszthatatlan munkaügyi útja volt, így a kollégája elindult Érdre Gordonért. Felhívtam a szülésznőt is és tájékoztattam a helyzetről és arról, hogy szülni akarok. A leletek ismeretében azt javasolta, hogy igyam meg a híres-neves bábakoktélt. 
Megvettük a patikában a ricinusolajat és hazamentünk. Útközben felvettük apukámnál Gordont is, és innentől kezdve pokoli 2 óra következett. Tudtam, hogy az 5 éves gyerekkel nem éreztethetem rémületem és szomorúságom és azt, hogy lehet, hogy baj van. Pakolásztunk, és magyaráztam neki, hogy mennyire irigylem, hogy néhány napot Nanónál tölthet, és lehet, hogy az öcsikéje akár már ma megszületik. Ólomlábakon jártak a percek. A bekevert bábakoktél már az asztalon várt. Rettegtem. Amikor beült az autóba, a nagyfiam még hozzámbújt "Anya, nagyon fogsz hiányozni". Elfordultam, hogy ne lássa, ahogy elmorzsolom a kibuggyanó könnyemet... Amikor elhajtott az autó, beléptem a kapun és akkor végre kizokogtam magamat. 
Délután 4 óra volt, amikor megittam a bábakoktélt. Nem volt rossz íze, pedig arra számítottam, hogy keserű lesz. (A pálinka meg igazi, "kincstári" volt, még imádott nagymamámtól, Mamicitól kaptam, aki 6 éve halt meg.) Vártam a hatást. Eközben Peti elment fürdeni, amit akkor nagy merészségnek tartottam, tekintve, hogy a wc a fürdőszobánkban van... Telt az idő, de semmi nem történt. Közben tettem-vettem, az indulás előtti utolsó tennivalókat intézgettem. 6 óra körül már az interneten nézegettem a ricinusolajat, hátha csupán becsaptak a patikában... rebesgettek valamit az egyik cikkben az egyéni érzékenységről.... Mindeközben, bár a hasmars messze elkerült, de a fájások kezdtek 5-10 percenként visszatérni. Rövidek voltak, de határozottan egyre erősebbek. Egy kis természetes prosztaglandinnal is igyekeztünk apával elősegíteni a folyamatot. A szülésznő javaslatára beültem a kádba, de nem hosszú időre, mert múlasztotta a méhösszehúzódásokat. Fél 8-kor még, az erősödő fájások közepette elrendeztem kedvenc házörzőim házikóiban a takarókat, elköszöntem az értem izguló Babanetes csapattól és 8 óra előtt egy kicsivel útnak indultunk.
Diósdon felvettük a szülésznőt. Ahogy beült a kocsiba, mint a fogorvosnál szokott történni, minden fájdalmam elszállt. Útközben végig azzal "nyúztam" őt, hogy mindenképpen szülni szeretnék és kérem, hogy találjunk ki valamit. Az volt a válasza, hogy minden attól függ, hogyan is áll a méhszájam. Budapest határától kezdtek ismét "visszaszállingózni" a fájások, kb. 3-5 percenként jöttek, de még könnyedén beszélgetni tudtam közben. Izgalmam nőttön nőtt. Beérkezvén még a szülőszobához is lift helyett a lépcsőn mentem, csak hogy hátha...
Zsóka átöltözött és megvizsgált, Peti a váróban maradt. A méhszáj másfél ujjnyi, felpuhult, de magasan van. Határeset. Várjuk meg, mit mutat a ctg. Engedélyemmel, nagyon óvatosan megpróbálta kézzel "lejjebb hozni" kicsit a méhszájat. Így, óvatosan téve, és hogy nem felkészületlenül ért, alig fájt. A ctg vizsgálat abban a szülőszobában zajlott, ahol legutóbb a nagy vihar idején, így a környezet sem volt ismeretlen. Ekkor negyed 9-fél 9 között járt az idő. A szomszéd szülőszobában egy igen hangosan szülő kismama vajúdott, előrevetítve a rám váró kínokat... Szegénynek olyan volt a hangja, mintha elevenen nyúznák. Minden fájása nekem fájt... A saját ctg görbém 40-es körüli hullámokat rajzolt, rövid de dűrű, 2-3 percenként érkező összehúzódásokkal. Érezhető, de elviselhető volt. Közben vizet kortyolgattam, nagyon jól esett. 
Direkt elhatároztam, még a szülés előtt, hogy megjegyzem, hogy milyen is a szülési fájdalom (nálam): először a hasam (méhem) tetejétől lefelé indulóan egy erős, markoló keményedés, majd néhány másodperc múlva ezt követte maga a "fájás": a derekamból, vagyis a keresztcsontomból előre, a szeméremcsontom irányába kisugárzó húzó, később éles fájdalom, amit a legkönnyebben én előrehajolva viseltem. 3/4 9-kor, a szomszédban zajló áriahangverseny aláfestésében hirtelen a pocim jobb felső harmadában egy pattanás és elfolyt a magzatvíz! Azonnal lenyúltam a lábam közé, hogy ellenőrizzem, szerencsére gyönyörű, tiszta volt. Szinte ugyanebben a pillanatban a fájások kb. 20 egységgel megerősödtek. Már nem esett jól a hanyatt fekvés, és bizony, betársultam az áriába is... Szólni akartam Zsókának, Petinek, vagy akárkinek, hogy s.o.s., itt valami történt, de a nővérhívó a ctg zsinórjai miatt fényévekre, a mobilom pedig Petinél volt. Hahózásomra, segítséééég-ezésemre ( :o))) ) nem igazán rezonáltak az ajtó túloldalán. Hamarosan jött Zsóka, hogy az ügyeletes doki szeretne megvizsgálni, és felvenni az adataimat. Ez a vizsgáló melletti irodában történt, erősödő fájások közepette, amikor már egyre kevesebb kedvem volt beszélgetni és a memóriám is sokat romlott. Tetejébe a doki eléggé ellenségesen viselkedett, valószínűleg csípte a szemét, hogy nincs választott orvosom, csak szülésznőm, és Érdre jártam terhesgondozásra. Ezt követően pedig ő is megvizsgált. Óvatos volt, nem fájt a vizsgálat, és fájásszünetben csinálta, amiért  hálás voltam neki. Méhszáj másfél ujjnyi. Beadatott Zsókával egy Nospa injekciót, hogy a méhszáj tudjon könnyen tágulni.
Ezután "kilógtam" Petihez a folyosóra, őt még nem engedték be továbbra sem. Elmeséltem neki, hogy elpukkant a burok, nem tudta, hogy az mit jelent, mondtam, hogy tuti maradunk és szülünk. Utóbb tudtam meg, hogy nemcsak az arca volt sápadt, de ezután felhívta anyukámat és közölte, hogy burkot repesztettek(!)... :o))))) Kérdeztem, hogy Nikit hívta-e már, de azt mondta neki Zsóka, hogy még korai lenne.
Zsóka a vajúdóba kísért és zuhanyozást javasolt. A vajúdóban egy 33 hetes görcsölő kismami feküdt ctg-vel a pociján, akit minden egyes fájásszünetben arról győzködtem, hogy ne aggódjon, nem is fáj annyira, majd ahogy jött a fájás, összegörnyedtem és jajgattam...Biztos nagyon meggyőző lehettem..... A zuhanytól enyhülést vártam, de aljas módon tovább fokozta kínjaimat, viszont sokat segített a befelé figyelésben. Ekkor fejlesztettem ki egy sajátos légzéstechnikát, amivel majdnem a szülés legvégéig uralni tudtam a fájdalmat(!).Mélyen beszívtam a levegőt és ahogy kifújtam, fütyültem. Utóbb tudtam meg azt is, hogy az egész szülőszoba rajtam röhögött, hogy ki az az állat, aki fütyürészve szül....:o)))). Már sok mindent láttak, de ilyet nem.
Átadtam magam a fájásoknak, nem küzdöttem ellenük, hagytam, hogy átsöpörjenek rajtam, lélegeztem, fütyültem és szinte kértem a fájásokat, hogy végezzék a dolgukat. Nem ellenségként jöttek, barátként fogadtam őket. Sokat, nagyon sokat segített! 
Nem érzékeltem, hogy mennyire haladnak a dolgok, gondoltam, holnap dél körülre csak meglesz a gyerek. Valahogy nem jutott el az agyamig, hogy 2-3 perces fájásokkal nem szokás másnapig vajúdni.... Erre készültem fel. Valószínűleg ez is sokat segített. 
A szénsavmentes vizemet a zuhany alatt is iszogattam.
Volt egy pillanat, amikor úgy éreztem, ez a legeslegutolsó pillanat, amikor még a saját lábamon el tudom hagyni a zuhanyozót és akkor megtörölköztem és kimentem. Továbbra is lelkesen nyugtatgattam a 33 hetes kismamit, valószínűleg totálisan hitelét vesztett módon... Zsóka segített átöltözni a szülőszobára hozott hálóingembe és zoknimba. A folyosó közepén valamit még könyvelt, amit alá kellett írnom. Gondolom a különféle hozzájáruló nyilatkozatok voltak. Annyira nem érdekelt már! 
Ezután újra bementünk a szülőszobába, a doki ismét megvizsgált, rebesgetett valamit 2 ujjnyi méhszájról és arról, hogy rövid szülés lesz. Érdeklődtem a fájdalomcsillapítási lehetőségekről, de aztán közösen elvetettünk minden variációt. Edát akkor sem kértem volna, ha történetesen tűvel a kezében áll már mellettem. Annyira azért nem fájt. Kérdeztem, mennyi van még vissza, 2-3 óra? Erre széles mosollyal legyintett. Nincs annyi. Ez megdöbbentett. Valószínűleg rosszul tudja... Ekkor este 10 után jártunk.
Hamarosan Petit is beengedték, és innentől folynak számomra össze az események. Arra nem emlékszem, hogy Peti pontosan mikor jött be. Éreztem, hogy egyre durvulnak a fájások. Zsóka próbált masszírozni, de őrületesen erősítette a fájdalmat, ha bárhol hozzámértek, így nem esett jól. Jó volt, hogy ott vannak, ők ketten, Peti és Zsóka. Biztonságot adott. A szülőágy feljebb-lejjebb emelésében segítettek. Hihetetlen, hogy ekkor még lábon voltam! Az első szülésnél nem így volt. Rövid "parancsszavakkal" kértem segítséget: "víz" (kérem az ásványvizet), "méz" (kérek mézet), "víz" (jön a fájás, vedd el a kezemből a vizet), "kuss" (hagyjál) :o))), "daru" illetve"tarts meg" (emelj fel, illetve segíts megtartani). Peti csendben, sugárzó nyugalommal segített mindenben. Nyugalma, ereje sok erőt adott. Arra is emlékszem, hogy Zsóka egyszer szívhangot akart hallgatni, ehhez a térdkönyök helyzetből hanyatt kellett feküdnöm, ami elég idegesítő volt. Sajnos ahogy lefelé volt a pocim, nem lehetett hallani. Az átmeneti szakaszban a labdát javasolta, ami nagyon bevált. Peti mögöttem állt, folyton azt kértem, tolja alám jobban a labdát, szegény, hiába bizonygatta, hogy a szülőágytól nem megy bejjebb.... Nagyon szerencsés voltam, mert a szülés során háromszor is volt hosszabb (talán 5-10 perces) fájásszünetem, először a zuhany alatt, majd akkortájt, mikor Peti bejött és végül az utolsó nagy-nagy fájások előtt. Ezeket nagyon jól ki tudtam használni pihenésre, erőgyűjtésre, Szinte megbeszéltem magammal, hogy most nem szabad a továbbiakra gondolnom, hanem pihennem kell.
Volt 3 nagyon erős, utolsó tágító fájás, amikre annak ellenére emlékszem, hogy olyan elemi erejűek voltak, hogy elképesztő. Ezeket már nem lehetett légzéssel vagy testhelyzettel befolyásolni, ezek jöttek és vittek, söpörtek. Elemien fájdalmasak voltak és végtelenül gyönyörűek. Az eddgi derék-húzó fájdalom mellett ezeket a combom (csípőm) külső oldalán éreztem, szinte spárgába húzták szét a lábam. A szülőágyon voltam fenn, a popsim az égnek, a fejem lent és csak csúszott oldalra szét a lábam. A kezemmel vakon markolásztam az ágy oldalát, téboly fájdalom volt. Érdekes módon ezek a fájások nem fokozatosan jöttek, hanem a legerősebben kezdődtek és fokozatosan csengtek le. A másodiknál már éreztem, hogy hamarosan jönnek a tolófájások, a fájás végének volt egy székelési inger jellege. Közben a doki is megjelent és fájásszünetben kedvesen megkérdezte, hogy kit várunk? Mondtam, hogy kispasit, kérdezte, hogy otthon mi van? Hát othon is pasi... Időközben kitárgyalták Petivel, hogy vajon nőnapi gyerek lesz-e, amit az apukája nem szeretett volna. Hűűűű, de utáltam érte őket. A következő fájásnál pedig a doki meg akart vizsgálni fájás közben. Felvilágosítottam, hogy az ki van zárva, én nem bírom ki hanyatt, de nem volt menekvés. Állítólag a vizsgálat közben elsimította a méhszájat, de ebből gyakorlatilag semmit sem éreztem. Közölte, hogy nyomjak, nyomjak. Arra gondoltam közben, ez a pasi nem komplett, ott még nem tartunk, de megtettem. 
Ekkor olyan lett a szülőszoba, mint a felbolydult méhkas, és mindenki baromira lelkesen tett-vett. Én ki voltam készülve ettől az előző hanyattfekvős akciótól. Zsóka lelkesen bíztatott, hogy dejó, szülünk, és steril nejlont tett alám. Nem értettem, mi a manót akarnak ezek itt szülni, amikor még tolófájásom sincsen. 
Jött a következő fájás, na ezek három oldalról elkaptak, a doki meg Peti felemelték a lábamat a fülem mögé, Zsóka meg az olajjal a hüvelyemben matatott és közben marhára lelkesedtek, hogy én nyomjak. Elképesztett az inzultus és az egész kezdett olybá tűnni, mint az első szülésnél történtek. Annyira meglepődtem, hogy az első fájásnál nem is szóltam, de a következőnél már igen, hogy hagyjanak békén végre.  Zsóka rögtön befújta a dokinak, hogy én már előre a kitolási szakasztól féltem, ami mitagadás, igaz volt. Nem úgy tűnt, mint akik komolyan veszik a kérésemet, megint jött a lábemelés és erőszakoskodás. És akkor megtörtént ugyanaz, mint Gorka születésénél, kizártam őket magamból, hallottam, amit mondanak, de nem voltam hajlandó kommunikálni, vagy megtenni, amit kértek. Zsóka folyamatosan veszekedett velem, hogy vegyem már el a lábamat a steril nejlonról, mert mindjárt oda érkezik a kisbabám. Nem érdekelt. Itt nem érkezik semmiféle kisbaba, ha ez ennyire fáj és ha ilyen szemét módon bánnak velem...
Ekkor ... a doki mindenkit leintett. Leült az ágy szélére mellém, és megsimogatott. "Maga visszatartja ezt a gyereket". Éleslátó! "Ez így van"-válaszoltam neki. Kérdezte, miért. Eközben Zsóka is feltett egy nagyon fontos kérdést. "Nem tudod még elengedni a gyereket?" Tudtam, hogy Gordonnál ez volt az egyik legfőbb ok. De most nem. Tudatosan készültem a kisbabám érkezésére, most nem riasztott, mi lesz, ha kibújik, mint akkor. "nekem így nem megy". Megkérdezték, mit szeretnék, elmondtam, csak háton ne. Mondjuk hason. Nem egyeztek bele. A lábam se a fülem mögött.... Ekkor a doki meghallgatta Norton szívhangját, rámnézett, elmosolyodott és azt mondta: "Rendben van. Akkor mindaddig, amíg ennek a kisbabának rendben van a szívhangja, addig itt, most maga a fedélzeti főnök, és én mindenben partner vagyok. Drága, ez a gyerek már itt van egészen lent, vagy 2 nyomásból kint van, vagy holnap reggelig itt kínlódunk- ez most csak magán múlik." Ekkor benyúltam a hüvelyembe, és az ujjammal már tényleg elértem a gyerek buksiját. Behúnytam a szemem és néhány másodperc alatt rendbe szedtem a gondolataimat. Eszembe juttattam, hogy most jön az a pillanat, amikor majd nyomnom kell, ha fáj, akkor is. Félek tőle, de túl kell rajta lenni. Akkor már minél előbb. Jött a fájás. Ekkor letettem mindkét lábamat, csaknem összezárva és nyomtam. Nem erősen, de határozottan. Ettől a baba feje lejjebb került, annyira, hogy végre megéreztem, mit kell csináljak. Nem esett jól már az összezárt láb és magam emeltem fel a lábamat, "'Mehet, doki"-mondtam. Ekkor Peti és az orvos megemelte a lábamat, és a doki halkan, nagyon szelíd hangon megkérdezte tőlem: "Segítsek?". Kértem, hogy igen. Ekkor óvatosan megtámasztotta a méhemet felülről, nem bekönyökölt, hanem tényleg gyengéden, nagyon óvatosan támasztott. Én meg nyomtam, kiabáltam, de mondták, hogy hangot most ne adjak ki. Ekkor valami egészen csodálatos dolog történt: én nyomtam, közben odabújtam a doki hátához, olyan jó, macis volt, a köpenyének pedig friss, ápolt illata volt, közben ezek hárman kórusban bíztattak, hogy mennyire ügyes vagyok és milyen jól csinálom (akkor is tudtam, hogy hazudnak, de olyan édesek voltak, jól esett! :o))) ), Zsóka szólt először, hogy látja már a buksiját és van haja, majd Peti hirtelen elkezdett kiabálni: "Látom a fejét, van haja, Manó, ügyes vagy, ez az, nyomjaaaad" - és akkor, azt hiszem bezárult egy "energia-kör", ahogy a dokihoz bújtam, és hallottam Peti lelkes hangját és éreztem a baba feszítését, hirtelen hihetetlen erő szabadult fel bennem. Ekkor lett vége egy fájásnak, éreztem, hogy nagyon feszít a kicsi buksija, de máshogy, valahogy asszimetrikusabban, mint Gordonnál volt. Utóbb derült ki számomra, hogy Norton keze a feje mellett volt születésekor, ezen kívül a zsinór a nyaka körül volt egyszer tekeredve, bár ez nem okozott problémát. (Ezt hetekkel a szülés előtt már mondogattam, hogy biztosan a zsinór tartja vissza, hogy nem illeszkedett még be).  Ahogy feszített, kiabálni kezdtem "Vááágjad, Zsóóóóka, váááágjaaaaad". Állatólag megúsztuk volna gátmetszés nélkül, mert a szöveteim engedték volna, csak az akkori kérésem miatt vágtak. Megmondom őszintén, jobb volt így, az első napok kényelmetlensége ellenére. Nagyon féltem attól, hogy túltágulnak a szöveteim. A gátmetszést nem éreztem. 
A következő tolófájással kicsúszott a kis teste is. Érdekes, ezt Gordonnal nem éreztem, most végig éreztem a hüvelyemben, ahogy csúszik ki. Nagyon érdekes volt. SZépséges érzés. Március 7-e, 23 óra 31 perc volt.
Amikor kicsusszant, az első, ultrahülye gondolatom az volt, hogy jééé, tényleg igaz, amit mondanak, hogy ilyenkor elmúlik minden fájdalom. Néztem a kisfiamat, szép színe volt, örültem, látszott rajta, hogy nem nyomorgott kifelé sokáig.
A köldökzsinórt a vércsoport-összeférhetetlenségünk miatt rögtön lefogták, de nem vágták el. A lepény még bent volt, amikor Nortont rám fektették. Kicsi volt és csinoska, bár az orra elég jellegzetes, az volt az első benyomásom róla, mintha az apukáját és a nagypapámat valaki összekutyulta és lekicsinyítette volna.
Néhány perc után a köldökzsinórt elvágták, majd a szülőszobában maradva elvitték tőlem a babát megfürdetni, lemérni. A következő enyhe fájással kicsusszant a lepény, amin állítólag már látható elhalások is voltak. Ezután elkezdtem fázni és hihetetlen módon reszketni. A lábamat kiszíjazták, kaptam érzéstelenítő injekciót, a doki kikaparta a méhemet és összevarrta a gátsebet, közben beszélgettünk. A varrás jelentős részét egyáltalán nem éreztem. Kb. 7-8 varratot tett be.
Ezután a doki még egyszer gratulált és kiment. Peti és Zsóka kivágták a mintákat a lepényből, a köldökzsinórból és a burokból a homeopátiás szer készítéséhez. Ez már nagyon megviselte Peti lelkivilágát és közölte "ugyan a pezsgőt behűtöttem otthon, de azt hiszem, mégiscsak rövidezni fogok...".
Én eközben Nortonnal az első szopit próbálgattam. Hamarosan Zsóka is kiment és 1 órát hármasban maradtunk. Telefonáltunk, sms-eztünk, fényképezkedtünk, szopiztunk.
A megfigyelési idő végén is megható volt, hogy kopogtattak, mielőtt beléptek. Nortont elvitték a csecsemősök, Zsóka letörölgetett, és kimentem saját lábamon pisilni. Az osztályra is magam átmentem volna, de azt már nem engedte... A szobatársak nem győztek csodálkozni, hogy milyen fitt vagyok, ahhoz képest, hogy most szültem.
Lefekvés előtt még meglátogattam a kisfiam a csecsemősöknél, de tengermélyen aludt, így visszacsoszogtam és aludni próbáltam. Nem sikerült, 2-3 óra múlva mentem is be érte.
Azóta is úgy vagyunk, mint a borsó és a héja. Most is, ahogyan ezeket a sorokat írom, itt szuszog az ölemben. 
Anya lettem, igazán. Két lurkó anyukája.

Norton születése egy gyönyörű időszak csodálatos lezárása, és egy nagyszerű kaland kezdete.
Valószínűleg sosem élhetem többet át a pocakosság és a szülés varázslatát, de az életem teljes lehet. Norton születése egy teljes, megélt élmény volt, nőiességem és anyaságom időszakának megkoronázása.